PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
A vy?
- Já před chvílí snídala. - Jak dlouho jsem spal?
Jedenáct, nebo dvanáct hodin.
To ten časový posun.
Náš vesmír se pohybuje rychleji než ten, ve kterém jste byl.
Rychleji?
Pro vás uteklo pár dní, tady to bylo sedm měsíců.
Jak je to možný?
Náš vesmír má více odboček než ten, ve kterém jste byl.
Nemůžete to vysvětlit normálně?
Představte si jízdu ve vlaku, který nikdy nezastaví.
A na křižovatce, nebo na nádraží,
stisknete knoflík a přeskočíte do vlaku, který jede kolem.
Pak si každý vlak dál jede svou cestou. Dává to smysl?
Zatím ano.
Teď si představte, že dva vlaky musí projet přes stejné výhybky
ve stejnou chvíli,
abyste se mohl stisknutím knoflíku vrátit do mého vlaku.
Jinak se ani vrátit nemůžete, rozumíte?
Ano. Skočil jsem do vedlejšího vlaku
a všechno vidím skrz okýnko.
Ne, tak to není,
protože každý vlak jede jinudy.
Můj vlak jede delší trasou, než se dostane k další křižovatce.
Proto musí jet rychleji, aby k ní dojel ve stejnou chvíli.
Dobře.
Takže proto se cítíte tak dezorientovaně.
Ta změna rychlosti vás rozhodí, než si na ni zvyknete.
A ten časový rozdíl?
Představte si, že jeden kilometr je jeden den.
My jsme cestovali více dní. Chápete?
Ano. Víceméně.
Co jsem vám včera řekl, než jsem usnul...
Nejdříve se najezte, prospěje vám to.
V poledne přijde úklidová služba.
Tak jim ušetřím práci.
- Zvládnu to sám. - Já vím.
Z toho mála, co jste mi včera před spaním řekl,
nemůžu jednu věc dostat z hlavy.
Kterou?
„Přinesu neštěstí do každého vesmíru.“
Je to pravda. V tom prvním jsem se zabil.
V tom druhém umřela Elisa a děti.
A ve třetím umřel mladý Eduard při nehodě.
Kdybych tam nebyl, žil by.
- To nevíte. - Přinesu tragédii do všech vesmírů...
Ne!
Takhle nepřemýšlejte.
Máte pravdu.
Všechno se kazí. Ale je to moje vina.
Celé to byl můj nápad.
Navíc jste se mě ptal,
jestli jste první, kdo ten experiment zkouší.
Nejste první.
Kdo byl další?
Jeden člověk.
Přítel.
Více než to. Moc dobrý přítel.
Z jedné cesty se nevrátil.
Proč?
Nepřežil ji.
NEPŮJDU DÁL
Vůbec jste neselhala.
Cože?
Jste do mě zavěšená,
ale můžete jít i bez mojí pomoci.
Vidíte?
- Myslíte, že si to vymýšlím? - Vůbec ne.
Co naznačujete?
„Celé týdny mě mučí myšlenka, že jsem selhala.
Sebralo mi to veškerou sílu.“
- O čem to mluvíte? - O tom vzkazu pro mě.
- Jistě. - Neselhala jste.
Možná s tím druhým, ale se mnou ne.
A už jste zase silnější. Nemusíte se o mě opírat.
Půjdeme dál?
Jen pro jistotu.
Pořád na to myslíte, že?
Co se stalo v tom dalším vesmíru.
Nesmíte se cítit provinile.
Nedovolím to. Váš experiment funguje.
To není důvod...
Jsem to já, jenom já, kdo jiným...
Byla to nehoda.
Vždycky je to nehoda. To už není normální.
A vždycky je to nehoda s autem.
Jako by se nehoda Elisy a dětí z tohohle vesmíru,
kterou jsem způsobil,
okopírovala do každého dalšího vesmíru.
Řekla jste, že je jeden vesmír pro každé rozhodnutí, co jsme neudělali.
Copak není vesmír, který nekončí příšernou nehodou?
Ani jeden?
To zařízení funguje, ale k čemu je, jestli přinese jenom bolest?
Ne, chci Elisu znovu vidět.
Nekončí to dobře.
Elisa. Tak mladá a krásná.
Chtěla, ale nešlo to. Nemohli jsme...
Chtěl jste tam s ní zůstat?
Ano.
Proč jste nezůstal?
Byla o tolik mladší.
A nemohl jsem to udělat Eduardovi.
Nešlo to.
- Kam jdete? - Byla to chyba.
- Co? - Všechno!
Ne, chci se dál procházet. Chci si s vámi povídat.
Ne, jsem unavená. Jdu si lehnout.
Nechcete jít se mnou?
Znáte mou matku. Poznáte bratra a...
Ne. Nejsem společenská osoba.
Dlouho jsem nebyla ve společnosti.
Nikdy nevím, jak se chovat.
Stejně jako jindy.
Řekl jste jim o mně? Slíbil jste, že to neuděláte.
A svoje slovo dodržím.
Tak jo.
- Na shledanou. - Vy už mě vyhazujete?
Řekl jste „tak jo“. To lidé říkají, když odcházejí.
Jak to víte, když nechodíte do společnosti?
Možná člověk chce říct: „Tak jo, já ještě chvíli pobudu.“
Tak jo.
Běžte. Rodina a přátelé jsou to nejdůležitější.
Už jste přemýšlel, co jim řeknete,
když jste zmizel na tak dlouho?
Na něco přijdu.
Kdy se zase uvidíme?
Až vás přestane bavit vaše rodina.
Já nemyslel, kdy se uvidíme tady.
Vyžeňte to z hlavy.
- Promiňte, věnujte mi pozornost. - Òscare, ne.
Počkej, nech toho.
Všichni chtěli, abych řekl pár slov, takže to udělám.
A nebudu se držet zpátky, pokud vám to nevadí. Dobře?
Tak zaprvé, na tebe.
Ne? Zapijeme, že jsi naživu.
Na zdraví.
Takže...
Všem jsi ty poslední měsíce chyběl.
Někteří se báli nejhoršího.
Neukázal ses, nezavolal jsi, nenapsal jsi.
Policie nic.
Tvoje matka jediná říkala,
že dokud neuvidí v márnici tvoje tělo, tak jsi naživu.
A nikdo nesmí plakat.
Samozřejmě už jsme to trochu znali.
Neudělal jsi to poprvé.
Ale tolik dní a měsíců bez sebemenšího náznaku...
- Òscare, prosím. - Ne, nech mě domluvit.
Policajti říkali, že na tom pracují,
ale přesto jsme nebyli ani den klidní.
Hledali jsme tě s Clarou úplně všude.
Tvůj bratr, Tere, tvoje matka, nikdo nepřestal hledat.
- Byli jsme ve firmě... - Ale proč?
Jak to myslíš?
Ona věřila, že žiješ,
všichni chtěli vědět, co se děje.
Byl jsem v pohodě.
Tak proč jsi nedal vědět?
Měsíce ses neozval, ale byl jsi v pohodě?
Kde? Co jsi dělal?
Nic zajímavýho.
Eduarde, měli jsme o tebe hrozný strach.
Všichni. Pau a Martí se na tebe ptali každý den.
Je to tak.
Proč jsi nám nedal vědět?
Pořád se bojíme.
Je těžké se s tímhle srovnat.
Jsme tvoje rodina. Co před námi skrýváš?
Nic neříkej, jestli nechceš, ale alespoň...
To nic, zkusím to.
- Promiň. - To nic, mami.
Máte všichni pravdu, zasloužíte si vysvětlení.
Celou dobu jsem o sobě nedal vědět,
protože jste mi nechyběli.
Eduarde, nebuď krutý.
Ne, nejsem krutý. Naopak.
Měsíce, dobře. Byl jsem pryč měsíce.
To pořád opakujete a nadáváte mi za to.
Ale já prostě jel vlakem, který jel pomaleji než ten váš.
Co kdybych řekl,
že pro mě to bylo jako pár dní?
Čtyři, nanejvýš pět.
Všichni říkáte, že jste mě neviděli měsíce,
ale já byl někde, kde jste byli se mnou.
A to kde?
V tom vlaku.
- Co? V jakém vlaku. - Je to metafora.
- Jako bych byl tady. - A my byli s tebou?
- Byli, ale neviděli jsme tě? - Tak.
A tys nás viděl...
- Tady ne, mami. Tam. - Kde to je?
Dost. Nebyl jsem pryč měsíce. Byl jsem na podobným místě
a vy jste tam byli taky. Trvalo to jen pár dní.
Proto mi nikdo z vás nechyběl. Ani...
Ani kdo?
Ani Elisa, tvoje dcera.
- Tvoje oblíbená studentka. - Co?
- Tvoje kamarádka. - Eduarde, dost.
A taky jsem viděl tátu.
Byl jsem s váma i s nima.
Kde jsi viděl mojí dceru?
Ve svý hlavě, kde jinde?
- Vinil jsi mě za její smrt. - Ne.
- To jsem neřekl. - Ano.
- Ani mě to nenapadlo. - Napadlo.
Všichni jste mě nenáviděli.
- Co? - To nikdy.
Mlč, děsíš je.
Dost, Eduarde.
Kdyby táta žil, byl bych špatný.
Co to povídáš?
A ty jsi chtěl s Elisou spát.
- Prosím? Dej si pozor. - A ty? Radši budu mlčet.
- Co? - Ubližuju těm, který mám rád.
Táta mi chtěl dát kolo, než umřel.
Pak bych umřel já
a tohohle bych vás ušetřil. Držte se ode mě dál.
Když to neuděláte, umřete! Všichni!
Taková je pravda!
Nech toho, povídáš hlouposti!
Vidíš? Měl jsem radši mlčet.
Můžu dál?
Jak ti je?
Co oni?
Dobrý.
Jsou v pohodě.
Já ti věřím.
- Vážně? - Jo.
Úplně chápu, co tím myslíš.
Co tím myslím?
Pořád máš v hlavě,
že nemůžeš jít dál.
V hlavě?
Ano. Vidíš svoje představy a zdají se ti skutečný.
Proto ti čas utíká pomaleji než nám.
- Záleží na vesmíru. - Tak.
Není to na tobě.
Co?
Ty pořád žiješ v bolesti. Není snadný jí utéct.
Ale časem se to srovná.
A čas zase poběží, jak má.
Teď máš v hlavě zmatek, ale to se srovná.
A věci postupně zase zapadnou na svý místo.
A co se teď zdá nemožný, možná potom časem...
Jo?
Za dva, tři, čtyři roky od teď...
Ta bolest nezmizí,
ale naučíš se s ní žít a potom...
- Já... - Ne, ne, ne, ne.
Co pak?
Pak určitě půjdeš dál.
Tak rád vidím přátele, co se mají rádi.
Já půjdu.
Chtějí se s tebou rozloučit.
Za chvilku.
Pak bychom měli zajít na panáka.
- Ty myslíš... - Přesně.
No tak.
Jo, mluvili jsme o tom.
Ale trávíme spolu tolik času...
Ale co přesně řekla?
Nic, jen si všímám.
Až doteď mi to nedošlo.
Nevím, prostě postupně. A když Elisa...
Byly kámošky.
Ale Elisa se v tomhle vyzná
a nikdy mi nic neřekla.
- Nikdy. - Mluvíš, jako by žila.
Jo. Vadí to?
Ne, nevadí.
Kdyby věděla, že Clara... Hned by mi to řekla.
Posloucháš?
Bylo to šest měsíců po smrti Elisy
a Clara nic neřekla.
Promiň, pro mě to nebylo šest měsíců.
Dobře, to stačí. Necháme to být.
- Co? - Ne, nic.
Nic. Je to taková blbost.
- Co? - Když mi to řekla, doufal jsem,
že přesně tohle řekne o mně.
O tobě?
Na jedný z našich cest, když jsme tě hledali na Korsice.
Proč Korsika?
Claru napadlo, že ses tam schoval.
Vzpomněla si, že jste tam s Elisou párkrát byli,
v malým hotelu v Olettě. Říkali jste, že to byl ráj,
kde se před vším schováte.
Než se narodila Carla.
Oletta.
- Věřili jsme, že tam jsi. - Zjevně ne.
Jo, no jo.
Strávili jsme v tom hotelu dvě noci.
- Ještě tam je? - Jo, je úžasný.
Skoro bych zapomněl.
A tam mi to řekla.
Těšil jsem se, že jde o mě, ale pak...
Bylo to hrozně hloupý.
Řekla, že když Elisa žila,
skrývala to i před ní.
Claru to roky bolelo a naučila se...
- S tím žít. - Jo.
Vždycky tě milovala.
Od toho vašeho úletu, když jsi měl s Elisou krizi.
- Cože? - Tak mi to řekla.
- Clara? - Jo.
Že jsem s ní něco měl, když jsme měli krizi?
Jo.
Já s Elisou nikdy neměl krizi.
A s Clarou nic nebylo.
- No jo. - Tys jí to věřil?
Jo, protože si na tu krizi s Elisou vzpomínám.
- Jo? Proč? - Říkala mi o ní.
Proč si to nepamatuju?
Možná proto, že je to asi patnáct let zpátky,
nebo proto, že na ni nechceš myslet ve zlým.
Nebo kvůli tomu smutku.
Jo, to bude ono.
- Mám jít nahoru? - Ne. Díky za doprovod.
Edu? Jak jsi říkal u večeře...
- Nech to být. - Ne, to ne.
Přísahám, že jsem nikdy, doopravdy nikdy,
nechtěl nic mít s Elisou...
Já vím, Òscare. Nemluvil jsem vážně.
Promiň.
- Uvidíme se zítra? - Jo.
Na co myslíš?
Na nic. Díky.
Mám jít dál, nebo ne?
LISTOPAD 2000
- Ahoj. - Ahoj.
Díky.
No vážně.
- Jdeme tam? Dělej. - Ne, ne, ne. Ne!
- Pojď. - Ne!
No tak, nebuď srab. Dělej, prosím!
Jdeme, jdeme, jdeme!
Ty mě štveš.
Ne!
- Není tak studená. - Ne?
- Ne! - Vážně není studená. Ale jo, je.
Ne!
Mám šéfa plný zuby. Fakt, nesměj se.
Je úplně posedlý.
Dělá si zálohy záloh. Nesmějte se.
Vážně je to hrůza.
Haló? Není ti dobře?
Půjdeme ven?
Ne, nejdřív dopijeme.
Nevypadáš dobře. Je ti zle?
- Je taková už pár dní. - Stalo se něco?
Jeden chlap jí zamotal hlavu.
- Jaký chlap? - Ten z hudebky.
Lluís Antic?
Motá ti hlavu?
Hrozně se upnul na to, že by Elisa měla někde recitál.
- Nebo tak. - Vážně?
To bych si tě šla poslechnout.
- Není profesionálka. - No a?
Jestli chce zůstat na univerzitě,
nemůže teď řešit zpívání.
- Nestíhá diplomku a... - Já jsem tu taky.
Můžu mluvit za sebe.
Nic jsi neříkala.
Ne, protože jsem nechtěla.
Nesnáším, když přede mnou mluvíš o mně.
Někdy bych tě praštila.
Eliso, já se omlouvám...
Jsem těhotná.
Takže jo, není mi dobře. Motá se mi hlava a chci jít ven.
Klidně dopijte, já počkám venku.
Jestli chcete zůstat, tak se uvidíme třeba zítra.
Jo, půjdu za ní.
- Tady, Edu. - Díky.
Mohla jsi to říct.
Chtěla jsem, ale nešlo to.
- Co? - Pořád máš něco na práci.
- Víš to dlouho? - Ne.
Chvíli to tuším, dnes jsem dělala test.
Já myslel...
Nedostala jsem to.
Neměla jsi mi o tom testu říct?
Předevčírem jsi byl venku s kolegy.
Měl jsi jednání, musel jsi mámě pomoct v novým domě,
pak večeře s přáteli...
A ty jsi měla hodinu zpěvu. Nevím, o co ti jde.
- Pitomče. - Ne, lásko...
Představa dítěte se mi líbí.
Představa? Tohle je ale realita.
Jistě, lásko.
Budu rád, až budu táta.
Skvěle, blahopřeju.
Proč jsi taková? Co jsem udělal?
To mi řekni ty. Udělala jsem já něco špatně?
Nevím, co myslíš?
To je ten problém, nic nevíš.
Co bych měl vědět?
Budeš rád, až budeš táta?
Je to tak. O to víc, když to bude naše dítě.
- Jsi hrozný. - Proč?
Ani na chvilku tě nenapadlo,
že na dítě teď třeba nejsem připravená?
Ať je tvoje, nebo někoho jinýho.
Někoho jinýho? Co tím myslíš?
- Posloucháš mě? - Tak povídej.
Nemyslíš si,
že je ti můj život ukradený?
- Je ti fuk! - Ne, Eliso.
Dej mi pokoj!
Byla bych ráda, kdybys spal u rodičů.
- S Clarou? - Jo?
Něco bylo, když jsem měl s Elisou krizi?
Jo.
My s Elisou nikdy krizi neměli.
A s Clarou nic nebylo.
- Ale pochopila jsi mě? - Jo, pochopila.
Vždycky jsi tu pro mě, vždycky posloucháš...
- A posloucháš... - Jasně, pořádně se drž.
Kam mě to vedeš?
K sobě. Nemůžeš ani stát.
Co nemůžu?
- Ne, můžu stát. To nic. - Prosím, pojď.
- Ne! Jdeme? - Jo, jo, jo.
Dost, jdeme dovnitř.
Eduarde?
Eduarde.
Eduarde?
Je skoro devět, jdu do práce.
Co? Netušíš, kde jsi? Byl jsi hrozně opilý.
Tys mě nechala pít?
Alkohol ze mě dělá zvíře.
Já přece nejsem tvoje máma.
- A Elisa? - Volala jsem jí.
Ví, že jsi spal tady. Měla starosti.
Co si v klidu promluvit a usmířit se?
Hádky nejsou dobrý nápad.
- Běž jí zavolat. - Ne. Vyzvednu ji z hodiny zpěvu
a vezmu ji na jídlo do restaurace.
Skvěle. Tak vstávej, v koupelně máš čistý ručník.
Claro.
- Díky za... - Až půjdeš, zabouchni za sebou.
Měl mi to někdo říct.
- To se neříká. - Mezi přáteli jo.
Někdy. Jak by ti to pomohlo?
Nebyl bych za hlupáka.
No jasně. Lluís Antic miluje Elisu.
Všichni to roky vědí.
- A ona? - Co ona?
Od kdy...?
Kdy mi to řekla?
Od kdy spolu...?
Já nevím, Eduarde. Musíš si promluvit s ní.
Co to dítě?
- Řekla ti to? - Co?
Řekla milovanýmu profesorovi, že čeká moje dítě?
Tvoje dítě?
Prosím?
Hrozně mě štve, když chlap říká „moje“ dítě.
To je všechno váš majetek?
Řekla to, nebo ne?
Proč do toho motáš, že je tvoje?
Do hajzlu.
- Co je? - Claro.
Co?
Nenaznačovala Elisa, že by to mohlo být jeho?
Eduarde, ty mě štveš. Co já vím?
Promluv si s ní sám.
Promiň.
Omlouvám se.
No tak, Eduarde.
Co to děláš?
Já nevím, já nevím, já nevím.
- Promiň. - Ty mě štveš, Eduarde.
- Odpusť mi. - Já ti nemám co odpouštět.
Jo, choval jsem se jako idiot. Jako zmetek. Je to ostuda.
Proč jsou chlapi takoví zbabělci?
Mám jít dál, nebo ne?
Jen ti chci říct, že o to stojím.
Jestli rozhodneš jinak, bude mě to mrzet,
ale pochopím to.
Můžu mluvit?
Mluv.
Chci, abychom žili spolu, jestli o to stojíš.
Budu s tebou, pokud mě budeš chtít.
Postarám se o to. Postarám se o to, pokud chceš.
Až do smrti.
Chci s tebou být napořád.
Dokud nezestárneme a neumřeme si v náruči
mezi našimi dětmi a vnoučaty.
Nic víc nechci.
Protože tě miluju. Věčně, do nekonečna.
Ale chci mít rodinu, jenom pokud ji chceš taky.
Promiň, že jsem byl srab a nevěděl jsem, co ti říct.
Co kdybych tam nešel?
Nespala jste?
Čekám na vás celé hodiny.
- Doktorko Everestová... - Ne.
- Víte, na co se zeptám? - Jistě.
Proč ne?
Copak to nevidíte? Chováte se jako...
Jako narkoman. Já vím.
Potřebuju to.
Prosím.
Díky.
Nemluvte. Nic neříkejte, jinak si to rozmyslím.
A nekoukejte na mě.
Počkejte tady.
Neměla bych to dělat.
Ale uděláte.
Co když se tentokrát nevrátíte?
Co když tentokrát zaujmete místo jiného Eduarda
a zůstanete se ženou?
A třeba i s dětmi a vnoučaty?
A s pravnoučaty u smrtelné postele, přesně tak, jak jste chtěl?
Vrátím se.
- Všechno jasné? - Ano.
Vesmír, ve kterým jsem nešel domů.
Třeba už budu mrtvá, až se vrátíte.
Nic neříkejte. Kdyby to tak bylo...
- To se nestane. - Ale kdyby se to stalo...
Nestane. Tak do toho.
12. BŘEZNA 2004
Jste v pořádku?
Ano, jsem.
Na lavičce máte sedět, ne spát.
Ano. Poslyšte, co je za den?
...demonstrace na Via Laietana...
Ano, jsme na cestě. Odejděte, prosím.
Protože nevím kam!
To jsem neřekl. Tak si to najdi sama.
Ano, ano, hned tam budu.
Jsem na cestě. Brzy se uvidíme. Ahoj.
Tisíce katalánských občanů vyšly dnes do ulic
na tichý protest proti útokům v Madridu.
Pár hodin po útoku
se pět tisíc lidí shromáždilo na Plaça Sant Jaume v Barceloně.
Vedl je Pasqual Maragall, prezident Generalitat.
Pořád brečí.
Co je, lásko?
Já nechci k babičce a k dědovi.
Ano.
- Přebalil jsi ji? - Nebyl čas.
- Pojď. - Carlota se pokakala.
Pojď, jdeme.
- Má špinavou plínku. - Mám ji přebalit teď?
- Ne, tak jdeme. - Carlota hrozně smrdí.
Pojď, Joanete. Přebalíme ji v autě.
- Dej ji tam. - Joanet?
Carlota?
To nic, už jedeme.
Počkej!
Co zase?
Vydrž chvíli, nemůžu dělat všechno.
- Tak počkáš? - Ale...
- Vezmi ji. - Ne, nesu jeho.
- Kam dáme kočárek? - Postav ho tam.
- Počkej, otevři mi auto. - Vezmi malou.
Odemykám, Claro.
- Zůstaň v autě. - Tak pomůžeš mi?
- Počkej, vezmi ji. - Já ji vezmu, vydrž!
- Jak to funguje, Claro? - Vydrž chvíli.
Proč jsi nekoupila lepší kočárek?
Dej ji tam, je tam Joanet.
- Joanete, už jedeme. - Pomůžeš mi?
Ne, to nejde. Tohle je na hovno.
Nastup do auta. Dělej, nastup si.
- Můžeš? - Jo.
Tak, hotovo.
A teď nabourají.
- Hej, hej! - Co děláte?
- Co je? - Čumte na cestu!
Zbláznil jste se? Běž, běž!
Pardon, omlouvám se.
PŘESUNUTO NA 13. BŘEZNA
My chceme pravdu! My chceme pravdu! My chceme pravdu!
My chceme pravdu! My chceme pravdu!
Co to tak trvá?
Kvůli těm útokům zrušili koncert.
Ale přesunou ho a vymění nám vstupenky, ne?
Nemám tušení.
To je ona.
Jo, to je!
Myslíš, že nám dá podpis?
To nevím.
21:30 V KONCERTNÍM SÁLE ELISA MONTCALMOVÁ
PŘESUNUTO NA 13. BŘEZNA